— כסו אותי באיזאר —

נורה (חורי) חיים

לכבוד חג הספר העברי, ומתוך רצון לעודד יצירה עברית חדשה, בחרנו בספרייה הלאומית לחשוף בפניכם עשרה יוצרים בעלי קול ייחודי, שפרסמו ספר ביכורים השנה. אנחנו מזמינים אתכם להכיר את היוצרים המוכשרים ולהציץ פנימה, אל דפי הספרים החדשים. קריאה מהנה.

© תשע“ה 2015 נורה (חורי) חיים

© תשע“ה 2015 הוצאת הקיבוץ המאוחד

הפקת ספר דיגיטלי: Helicon Books

תְפַחַה 1902

בגדאד

תפחה יושבת ליד החלון. צופה לרחוב. התינוק מונח בחיקה והיא מחכה ומחכה. כמה שעות צריך להמתין בשביל לעשות סולחה?! הרי הם יצאו על חמורים. כל העשרה. זאת אומרת שלא ברגל הלכו, אז למה לוקח להם כל כך הרבה זמן?! ככה זה. חמותה תמיד חייבת לקלקל, אמרה שלא תבוא לברית עד שישלים בעלה עם אחיה. הכול בגלל ריב שעלה עליו אבק והיום דווקא נזכרה?! היא לא חושבת על זה שלה, לתפחה, נולד סוף-סוף בן אחרי ארבע בנות! יצחק הרגיע אותה שלא תשים לב. על הבוקר נלך ונחזור מהר. פתאום התחלף עליה כי הביאה לו בן זכר. רץ לשוק, הזמין טבח והודיע בשחרית לכולם על הברית.

סוף -סוף נולד המשך למשפחת שמש.

ואיזה תינוק - יפה! שמנמן לא זז מעליה! אמא שלה עכשיו עם הילדות וכל רגע מציץ הראש שלה בדלת: נו חזרו? אפילו המוהל כבר פה! היה יכול להיות היום הכי שמח בחיים שלה ובמקום זה אוכלים אותה העצבים. רגע, מה זה? עננת חול מכיוון הרחוב, דהרות ונעירות חמורים עולות ממנה. היא ממהרת לקום, מהדקת את בנה אל גופה, מחפשת בין הגברים המאובקים את יצחק בעלה ורואה לחרדתה שלושה גברים נושאים אותו ושומעת את קולו מיילל בייסורים, חזק אפילו מהמולת החמורים ושאון הרחוב.

צריך להזעיק רופא, צועק מישהו בפתח הדלת, נשברה הרגל של יצחק! איך כל זה קרה? ואיפה הדוד שלכבודו יצאה השיירה? אף אחד לא עונה לה, כולם נחפזים להשכיב את יצחק על הספה ומישהו רץ להביא עראק, שישתה ולא ירגיש בכאבים. מישהו אחר מנסה לעודד ואומר שכבר יצאו לקרוא לרופא ולא ייקח זמן עד שהוא יבוא וייתן את הרגל בגבס. הלכו לעשות סולחה והחזירו את בעלה שבור! הקהל שבא לברית מתקהל סביב ד"ר מוראד הנפוח מחשיבות, ממהר אל יצחק אוחז בידו תיק רופאים עשוי עור שחור כשמאחוריו מדדה שולייתו, נער מחוטט פנים, נושא את שק הגבס.

המוהל מאבד את סבלנותו. שלוש בריתות עוד מחכות לו, ואם משפחת שמש לא הייתה משפחה מכובדת כל כך היה עוזב מזמן. כיסא אליהו מוכן, הסבא, אבא של יצחק, מוכן, האורחים נמצאים ואפילו האבא נמצא, שוכב צורח ומקלל. אוהו, כמה עראק נכנס לתוכו, אבל הוא בכל זאת ישנו.

תפחה מוסרת את התינוק לסבא, שלא הספיק להסיר את אבק הדרך מעליו ועד מהרה ממלאות את חלל החדר יללות הרך הנימול שעליהן מאפילות זעקות הרגל המתקבעת למקומה.

באותו מעמד נקרא העולל יחזקאל על שם הנביא שנעתר לתפילה לבן זכר, ואלמלא נותר מגש גדול במטבח ועליו שאריות הכַּעְכּעְת והחַלְקוּם[1] איש לא היה זוכר שבאותו יום התקיימה בבית ברית מילה.

חמותה, שהגיעה לברית - רגל שבורה של בן דוחה חֲרָָמוֹת - סיפרה שקשה היה לשכנע את אחיה להסכים לסולחה. שלוש שעות ישבו אצלו עד שהתרצה וכשהיו באמצע הדרך נפתח כל הריב מחדש. מי פתח? למה? היא לא יודעת ולא רוצה להאשים סתם, ואחיה החליט שהוא חוזר הביתה, איך יחזור ואין לו חמור? אמר לו בעלה קח את החמור של יצחק ואני ויצחק נרכב יחד על חמור אחד. בא יצחק לרדת מעל החמור ואחיה לא מסכים שייתנו לו חמור כי יצטרך להחזיר אותו וככה יצחק לא ידע לרדת או לא לרדת מהחמור. עוד הוא מהסס התחיל החמור לרוץ והרגל של יצחק, כפרה עליו, נתפסה באוכף, ככה נשברה והכול בגלל מי? בגלל אחיה שעכשיו גם היא לא מדברת אתו ולא תדבר לעולמים!

1 כעבים שמגישים בברית ובשבעה 'גלגל חוזר בעולם', רחת-לוקום – ממתק שמגישים בשמחות.

יחזקאל

טבריה - בגדאד - קהיר

בבית ההארחה בקיבוץ גינוסר הוא רובץ בכיסא נוח מול הכנרת, כרסו הדשנה משתפלת משני צדיו של בגד הים השחור. הוא מהרהר על כך שמשנת חמישים ושתיים כמעט לא היה סוף שבוע שלא הגיע בו לטבריה. בהתחלה לבית ההארחה בעין גב, עכשיו לגינוסר ולפעמים לפנסיון 'חן' שבעיר. הוא פחות אוהב את הפנסיון כי אי אפשר לצאת מהחדר ישר לכנרת. בקיץ הוא מעדיף את נהריה או טנטורה. איך שלא יהיה, הוא מעדיף כל מקום שיש בו מים, אולי בגלל החידקל ומפני שאת אהבתו מצא ליד הנילוס.

בפעם הראשונה שיצא מבגדאד הייתה הנסיעה ההיא לקהיר. אף אחד מבני המשפחה לא יצא לפניו מעיראק. מקסימום נסעו שעתיים לקבר של הנביא יחזקאל בצְ'פֵל.[2] הוא הראשון. הוא בא לאביו ואמר לו, העולם זה לא בגדאד, צריך לפתוח אוזניים ועיניים להזדמנויות. אבא שלו לא אהב את זה. בכלל, זקנים אינם אוהבים חידושים של צעירים, את זה הוא יודע היום, אבל הוא לא ויתר. אף פעם לא ויתר כשהחליט לעשות משהו.

בן שש-עשרה היה כשאביו נתן בידו מטפחת ואמר לו: "הזהב הזה שבמטפחת הוא בשבילך, כשתתחיל לעבוד, אני רוצה שתחזיר לי לא יותר ולא פחות ממה שיש במטפחת". אביו האמין שילך בדרכו ויהפוך את הזהב לתכשיטים, אבל הוא לא רצה להיות צורף. צורפים רבים בבגדאד ולא צריכים עוד אחד. נכון, גם סוחרי בדים היו, אבל הוא הרגיש שבמסחר יוכל להצליח יותר. לא מתאים לו לשבת בכוך קטן, להוציא את העיניים בלתקן שעונים ולשייף טבעות נישואים, לכן מִשכן את הזהב, בכסף קנה בדים ופרשׂ אותם על המדרכה בשוק.

את ה'מכה' הראשונה, הרווח הגדול, עשה על ההתחלה איך שהסִפתאח, הקונה הראשונה, הגיעה והוא התחיל לגזור, גילה שבבדים האלה כל חתיכה אפשר להפריד ולמכור כמו שתיים.

את הכספים שהרוויח השקיע בחנות קטנה בשוק שגדלה וגדלה עד שראה צורך לצרף שותף והוא בחר בשמעון, חברו מילדות. שמעון היה חרוץ ומסור ומצד שני היה ברור לשניהם מי יישאר "המוח" בשותפות הזאת.

בשנים ההן, בין שתי מלחמות העולם, אנשים קנו וקנו. אחרי מלחמה הבינו שהחיים קצרים ואין טעם לשמור גרוש לבן ליום שחור. וכדאי לחיות היום כי מי יודע אם יגיע המחר.

האמת, הנסיעה לקהיר הייתה רעיון של שמעון. לשמעון הייתה משפחה בקהיר ובני הדודים הרבו לכתוב אליו עד כמה נהדרים הבדים בשוק אבן ח'ליל ואיך כל החברות הגדולות של אירופה מביאות לשם סחורה. ניסע, נקנה בדים ונמכור פה ברווח משולש, התלהב שמעון, וגם לא נצטרך לישון בחאן של מוסלמים. נהיה אצל המשפחה שלי שתקבל אותנו בכבוד מלכים.

תפחה, אמו, בכתה כל השבועיים עד הנסיעה, כאילו הוא נוסע אל מעבר להרי החושך ואביו יצחק התהלך סר וזעף. במקום להתחתן ולהקים משפחה כמו כל בני האדם הרגילים, בנו הבכור, שלא מכבר מלאו לו שלושים ואחת שנים, עומד לחצות מדבר בנסיעה ארוכה ומפרכת, ובשביל מה? הוא מצליח יפה בבגדאד ויכול להמשיך להצליח. הוא לא סתם אחד, הוא הבן שלו, של יצחק שמש!

השכם בבוקר יצאו לדרך. ברגע האחרון דחפה להם תפחה לתיק לַאפוֹת שהכינה בסתר, שלא יראה יצחק בעלה ויתרגז יותר. הן הדיפו ניחוח טוב של ביצים חומות, פטרוזיליה רעננה ועמבה, והם, טיפשים למדי, חיסלו הכול כבר בתחילת הדרך ועד שהגיעו לקהיר כמעט מתו מרעב.

לעת ערב הגיעו לפאתי קהיר. כשהתקרבו לעיר קידמו את פניהם ריחות כרכום וכמון, בעלי חיים וצחנת שתן וזבל. יחזקאל עיקם את האף והטיח בשמעון "קהיר זאת כמו אירופה שלך?! בדיוק אותו ריח ואותה צורה של בגדאד!" מאוכזב, הרגיש ביתר שאת את טלטלות הכרכרה, עד לרגע בו ראו עיניו את הטיילת שעל הנילוס.

היום, אחרי כל כך הרבה שנים בארץ ישראל וטיולים בכל העולם, הוא נזכר איך העיניים שלו נפתחו עד המצח כשראה את הסירות על הנהר. לא קטנות בנויות מעצים, כמו אלה שעל החידקל, אלא גדולות ויפות, מוארות בשלל אורות המשתקפים במים, על הגדה בתי קפה שוקקי נשים וגברים, והנשים מאופרות, לבושות בחליפות, חובשות כובעים מטיילות לבדן כאילו יצאו מז'ורנאל של פריז. מי ראה בבגדאד אישה בבית קפה?! מי ראה בבגדאד אשה בלי שַפֵּרוֹן?! אשה לא יצאה לשום מקום, אולי רק לבית אביה, וגם אז בליווי אשה מבוגרת או גבר מהמשפחה.

דרכי עפר הובילו לבית משפחת שמעון ב'חַארְת אל יַהוּד' שברובע עבּאסיה והכרכרה המשיכה לקפץ מאבן לאבן. כל רגע הרגיש שהעגלה עומדת להתהפך ולהעיף אותם. אלף פעם מלמל 'שמע ישראל' עד ששמע את צעקת ה'הויסה' של העגלון. הוא ושמעון ירדו מתנדנדים וכואבים מכפות רגליהם ועד ראשיהם שנחבטו ללא הרף בגגון העגלה.

שאול, הדוד ושני בניו, נעים וסאלים, מיהרו לצאת ולקבל את פניהם. שמעון שכח לספר לו על המקרה הנורא שקרה לסאלים והוא ניסה לטשטש את הבעת פניו המופתעת למראה אדם שמעולם לא ראה כמוהו לפני כן.

"תפאדלו, תפאדלו", אמר הדוד תוך שהוא מחבק ומנשק את לחייהם שלוש פעמים. "אתם בטח רעבים ועייפים, הכנו לכם מים חמים וסבון לשטוף פנים, ידיים ורגליים, ואחר כך תשבו לאכול".

מייד ענו שניהם כמקובל: "לא תודה, אנחנו לא רעבים", כדי שיוכלו להיענות להזמנה רק לאחר סדרה ארוכה של הפצרות, והמארחים, שעד לפני שמונה שנים התגוררו לא הרחק מבגדאד, ידעו זאת והפצירו כנדרש.

יחזקאל גיחך בלבו, נזכר באחיו הצעיר, ר'ובּן, שהגיע לביקור קרובים שהתייחסו ברצינות ל"לא תודה" הראשון שלו והתיישבו לאכול בלעדיו, והוא, המסכן, הריח את הריחות הטובים ובלע לעצמו את הרוק. מאז, כשמזמינים לארוחה ר'ובּן טס ראשון לשולחן, לא לוקח צ'אנסה.

מגשי מטעמים מהבילים קידמו את פניהם, והמארחים שהצטרפו לשולחן לא אכלו דבר. "אכלנו לפני שהגעתם", התנצלו. נשות המשפחה לא נראו עד שהגיע הזמן לפנות את הכלים ואז, כשקם יחזקאל ממקומו וביקש לעבור לחצר הבית לעשן סיגריה אחרונה לפני השינה, לא הצליח לזוז. לחדר נכנסה הנערה היפה ביותר שראה מימיו. קטנה ורזה, שיער זהב אסוף לראשה בשתי צמות עבות והיא לבנה כמו ירח באמצע החודש. אותו רגע הרגיש כאילו נכנסו אצלו כל עשר האצבעות לשקע של חשמל, ומלמעלה עד למטה מזמזמות בגוף שלו מיליון ואחת דבורים.

וזהו - כמה שהיה עייף ורק חיכה שיניח את הראש על הכרית, השינה הלכה ממנו ולא חזרה. ער שכב, מפחד לזוז, שלא יעירו הקפיצים החורקים של מיטת הברזל המתקפלת את שמעון שנחר על ידו. תישן כבר, טיפש, אין לך סיכוי, כזאת יפה בטח מאה בחורים רוצים אותה, בטח כבר התארסה מזמן ומחכה בבית לחתונה, תוציא אותה תכף ומייד מהראש שלך וככה המשיך וגער בעצמו, מחכה לקריאת התרנגול, שיוכל כבר לקום ולראות אותה שוב. אולי בבוקר יראה אותה אחרת ויירגע.

הבוקר הגיע והנערה לא בבית. אחר כך נודע לו ששמה ויולט ושהיא משכימה לעבודה אצל תופרת צרפתייה. עובדת? זה סימן טוב, אם הייתה מאורסת, הארוס לא היה מסכים שתצא לעבוד. מצד שני, לפי מה שראה אתמול על הטיילת ובבתי הקפה, אולי במצרים זה שונה?

ביקש מאלוהים שישלח אליו עוד סימנים, האם היא מאורסת או שעדיין לא, וכל הסימנים היו לרעתו. בערב הבחין שעל אחת מאצבעותיה ענדה טבעת וגם ישבה אחרי ארוחת הערב לרקום על ציפות וכריות. מאחיותיו ידע שרִקמות על כלי מיטה הן הסימן הכי ברור לחתונה מתקרבת וגרוע מכול, היה משפט מקרי שאמר סאלים, אחיה, ממנו אפשר היה להבין שויולט מיועדת לבן דודה פארוק.

כל הבוקר בילה עם שמעון בחנויות הבדים בשוק. הסוחרים שישבו בגרביהם על במה קטנה מכוסה סדין לבן, פרשו לפניהם גליל בד אחרי גליל בד ממשי עד שיפון, מסאטן עד קרְפּ סאטן מז'ורז'ט עד טַפְטַה, וכל אותה עת צריך היה להתרכז, להחליט מה מכול השפע הזה יתאים להם, והוא כמו אוטומט אמר מילים ולא ידע מה הוא אומר, גם השאיר לשמעון להתמקח, ורק חיכה לרגע בו ישלמו, ייקחו את הסחורה וישובו לבית מארחיהם.

זו הייתה השעה שויולט ואמה בישלו במטבח והוא בתירוץ של שתיית קפה טורקי, היה יושב ליד השולחן, מסתיר את פניו בעיתון, משתוקק להסתכל עליה, יודע שהוא לא יכול, שאם תרגיש שהוא מסתכל, תתבייש ותברח מהמטבח, עד שפתאום מן אללה בא לו רעיון ועם הסיגריה חרך בעיתון חור קטנטן והציץ עליה בחופשיות.

הוא שמע אותה מכל מקום בבית, זיהה את קול הַקַבְּקַאבּ שלה מכל קולות הנעליים שנעלו בני הבית, וכל לילה וכל בוקר כשהיה שוכב במיטה, הלב שלו היה דופק בקצב צעדיה.

השיבה הביתה, לבגדאד, התקרבה במהירות ואצלו בראש כמו היתוש של טיטוס, יימח שמו, מחשבה אחת: איך יעזוב ולא יראה אותה יותר אף פעם. בבוקר הנסיעה, יצא עם שמעון לפתח הבית עם המזוודות, הדוד שאול ושני בניו השכימו להיפרד וויולט ואמה ישנו עדיין. הוא הסתכל למעלה אל חלון חדר השינה שלה. אולי אולי תתעורר ותנופף לו בידה לשלום וזה יהיה סימן, וכשהיה נדמה לו שהוא רואה את הווילון זז, הגיעה העגלה, המזוודות וגלילי הבדים הועמסו, הם טיפסו וישבו בדוחק ביניהם וכשהתחילה העגלה לזוז, התיז סאלים מים מדלי על אחוריה לברכת הדרך.

כל זמן הנסיעה התענה איך, איך לא שאל שום דבר? איך לא בירר? הוא אפילו לא בטוח שהיא הולכת להתארס, שום דבר לא גרוע יותר מהאולי הזה, איך אומרים אצלם "אֵם אֶל מְקטוּל תְנַאם אֵם אֶלמהַדהַד מַה תְנַאם",[3] הלוואי ולא היה בא למצרים, הלוואי ולא היה מכיר אותה. איפה החיים השקטים, הטובים שהיו לו קודם? לאן נעלמו? והוא עוד סיפר להם על החתונה של אחותו מוזלי. סיפר ולא למד, כלום לא למד.

שמעון לא הבין מה קרה לו. ניסה כמה פעמים להתחיל לדבר והתייאש. מאז שיצאנו מקהיר אתה שותק כמו המומיות שראינו שם במוזיאון, התלונן והוא מן הסתם היה עונה לו שהראש שלו מתפוצץ, כי כל פעם שהיה במצב כזה שלא ידע מה יקרה, היה הראש שלו כואב כאילו רוצה לעזוב את הגוף ולברוח מהבעיה. עד אותו יום חשב שהוא גבר ופתאום ידע שסמרטוט רצפה יותר טוב ממנו.

בבגדאד המתינה להם עבודה קשה. חג הפסח התקרב וכל הנשים היהודיות שנהגו לתפור לבני המשפחה בגדי חג חדשים הגיעו לשוק לקנות בדים והם, בזכות הבדים היפים והמודרניים שהביאו מקהיר, הרוויחו הרבה כסף.

הוא שמח שמצאת החמה עד שקיעתה הוא עסוק בחנות ואין לו זמן לחשוב על ויולט, אבל בלילות, גם כשהיה עייף מאוד, לא היה נרדם, ואם נרדם, הייתה היא באה והולכת והוא היה מתעורר, מכריח את עצמו לקום מהמיטה.

עד שלילה אחד, קרוב לחג, חלם שהוא שוכב במיטת הקפיצים המתקפלת בקהיר וגחלים כתומות נופלות סביב הגוף שלו בקול של נחשים ובמקום שנפלו נהיו חורים שחורים כמו חור שיעשה פחם לוהט אם ייפול על סדין. האש שהתקרבה אליו, דהרה במדרגות למעלה אל החדר של ויולט ולפני שנשרפו שניהם התעורר כולו מזיע וגם השערות שלו נדבקו למצח.

2 מרחק כשעתיים נסיעה ברכבת מבגדאד, מקום קבורתו של הנביא יחזקאל ואתר עלייה לרגל.

3 אמו של ההרוג ישנה וזו של הנעדר לא עוצמת עין.

ויולט

צְ'פל - קהיר

ויולט לא אוהבת להיזכר בילדות שלה בצְ'פֵל. אביה התפרנס בדוחק והם סבלו רעב ודלות. כשגדלו האחים החליטו בני המשפחה לנסות את מזלם במצרים. היא הייתה אז בת שתים-עשרה וזכרה היטב את הפרידה קורעת הלב מסבתא רשל. שתיהן בכו בכי מר בידיעה שלעולם לא ייפגשו עוד. במצרים חייהם השתפרו רק במעט. מדי ערב עמדה בחברת אחותה הקטנה פלורה ליד החלון, כששתיהן צופות אל הדרך לראות אם יגיעו אבא והאחים ובידיהם שקיות מצרכים, או שגם הלילה ילכו לישון רעבים. למשפחה שנותרה בעיראק, שלחו מכתבים מלאי תשבחות על החיים בקהיר, הם לא רצו שננה רשל תסרב לקבל מה שבכל זאת הצליחו לשלוח אליה.

החיים שלה היו שקטים, היא לא הלכה לבית הספר, כי כבר מהצ'פל הראש שלה לא תפס לימודים, אבל מגיל צעיר ידעה לתפור וכשהייתה בת ארבע-עשרה, מצא לה אביה עבודה אצל תופרת צרפתייה, שהייתה קונה ממנו בדים וממנה למדה להוציא גזרות ולרקום רקמות מסובכות על בדי משי.

השכם יצאה לעבודה וכשחזרה בערב עזרה לאִמה בעבודות הבית. לפעמים במוצאי שבת הייתה יוצאת עם סינְיורַה, אחותה הגדולה הנשואה, לטייל בפרומנאד שעל הנילוס. הן היו מהלכות שלובות ידיים, לבושות בחליפות שתפרה מבדים שלא הצליח אביה למכור ואף השיגה לשתיהן במחיר מציאה שני כובעים תואמים. היא ידעה שהגברים על הטיילת והיושבים בבתי הקפה נועצים בה מבטים.שיער זהב ועיניים כחולות היו בקהיר מראה יוצא דופן, אם כי גם שלושת הבנים של שרלוט, שהגיעו עם אמם האלמנה מפריז, נכנסו ויצאו מחדר התפירה בתירוצים שונים ומשונים.

היא בת עשרים, כל חברותיה נשואות ואמהות והיא עדיין בבית אביה. פארוק, בן דודה, זה שהובטחה לו, עדיין לא בא לדבר, אולי רצה לחסוך קצת כסף לפני שיקים משפחה.

כשהגיעה הטלגרמה משמעון, שבה הודיע על בואו בלוויית חבר שותף לִסחור בקהיר התחילה העבודה. הבית שהיה נקי תמיד, חייב להיות מבריק, החדר של סאלים פונה וצוחצח לכבוד האורחים ונעים השיג מחברים שתי מיטות קפיצים מתקפלות. בהקפה נקנו בשר, עופות, ירקות ופירות והיא ואמה עמדו ביום בואם מן הבוקר ובישלו. על בני המשפחה נאסר להתקרב לסירים. אם יותירו האורחים, יאכלו ואם לא, לא. אמה הייתה טבחית מעולה וזכתה לשבחים רבים באותו ערב, ומכיוון שבני המשפחה לא הצטרפו לארוחה בתואנה שאכלו, חיסלו האורחים בתום לב כל מה שהוגש לפניהם.

כשנכנסה אחרי הארוחה לפנות את הכלים, אמרה שלום לשמעון והרימה עיניים אל החבר שקם מהשולחן ותיכף ומיד הורידה. בחיים שלה לא ראתה בחור כל כך גבוה. היא אספה את הצלחות במהירות כי הרגישה שהוא ממשיך לעמוד ולא זז בגללה.

כל יום היו חוזרים עייפים מהעבודה בשוק ותמיד עם סלים מלאי כל טוב. אולי ניחשו כמה מעט יש להם. אמא שלה הייתה אומרת "באמת לא הייתם צריכים", והם התעקשו וענו לה, "כל עוד אנחנו תחת קורת ביתכם זה המעט שאנחנו יכולים לעשות בשביל להודות".

שמעון היה הולך לנוח והחבר שלו, יחזקאל, היה יושב במטבח, שותה קפה טורקי, מעשן וקורא עיתון. בהתחלה התביישה, אחר כך ראתה שלא שם לב אליה וכל הפנים שלו בעיתון ונרגעה.

בערב היו מצטרפים האורחים אל המשפחה בחצר שבמרכז הבית, הגברים עישנו נרגילה וסיפרו מה קורה בבגדאד ובעולם, היא ישבה בשקט, רקמה על כלי מיטה והקשיבה, לא הכול הבינה, במיוחד כשדיברו על המצב באירופה, בארץ שקוראים לה גרמניה, ארץ על יד צרפת של שרלוט, הסביר לה נעים, מחודש ינואר יש ראש ממשלה משוגע שרק צורח נגד היהודים ומי יודע מה יהיה ואבא שלה העיר שכלב נובח לא נושך וצוררים לעם היהודי עלו וירדו והעם חי וקיים.

לא הכול היה רציני. להיפך, ליחזקאל היו סיפורים מצחיקים והוא ידע לספר אותם ככה שכולם נפלו מהכיסאות מרוב שצחקו. סיפור אחד היא זוכרת במיוחד, כי אז קרה שסאלים צחק ממש, ולא חייך רק חיוך עצוב כמו שהיה מחייך מאז המקרה שקרה לו.

זה היה סיפור על אחמד מרוּמַדִי, כפר שישב מרחק שלוש שעות נסיעה מבגדאד וכמעט לא היו בו יהודים רק מוסלמים. אחמד הגיע מהכפר לבגדאד לקנות מיחזקאל סחורה ובלילה ישנו שניהם באותו חדר. אחמד לא ידע על ההרגל של הגברים בבגדאד להשתין בלילה לתוך ג'ארה ובאמת מי רוצה לקום בחושך צלמוות לגשש דרך לבור השופכין באמצע הבית, כשאפשר לשים ג'ארה תחת המיטה?

אותו אחמד התעורר צמא, משך את הג'ארה של יחזקאל ושתה עד הטיפה האחרונה. יחזקאל שתק, פחד שאם יספר לאחמד מה באמת היה בכד ייגמרו היחסים ביניהם ולמחרת היה צריך לשמוע את אחמד מספר בשוק לכל הסוחרים, איך המים בבגדאד מלוחים ולא טעימים בכלל.

במיוחד נהנתה כשסיפר על החתונה של אחותו מוזלי. סיפור כזה מיוחד אף פעם אף אחד לא שמע לפני זה. כל זמן שסיפר הרגישה שלה ורק לה הוא מספר ובקושי הצליחה לנשום. כשגמר לספר והיא הרימה עיניים מהמפית שרקמה וראתה איך הוא מסתכל עליה, שמחה שהאור בפנסים חלש והוא לא רואה איך הפנים שלה הופכים אש מדורה.

כעת לא שמה לב לגובהו בלבד. מדי פעם הרימה ראש מעבודתה ובחנה את פניו. פנים רחבים, אף גדול ומעוקל ופה שנטה מעט לצד אחד, מה שקיבע בהם הבעה ממזרית. עיניו היו חומות בהירות ושערו מתולתל מאוד, משוך לאחור באופן שיצר גלים מן המצח לקודקוד. כשהקשיב לזולת נהג לחפון את אוזנו השמאלית בידו ולהרכין ראש לעבר בן שיחו, אחד מדודיו סטר על אוזנו בחוזקה כשהיה ילד קטן ושובב, הסביר להם, ומאז האוזן הזאת חלשה.

ביום שעזבו, הסתובבה בבית חסרת מנוחה, בבת אחת חזר השקט, הוריה ונעים מיעטו בדיבור וגם כשצחקו היה צליל צחוקם שקט ומאופק. זה רק בגלל שהתרגלנו כל כך אליהם, אמרה לעצמה

ונכנסה לחדר של סאלים לנקותו ולהחזירו למצבו הקודם. לפני שהתחילה לסדר התיישבה באנחה על המיטה המתקפלת, ואז הבחינו עיניה בנעלי הבית של יחזקאל מבצבצות מתחתיה, איך שכח את נעלי העור החומות האלה, בטח כל כך יקרות. היא התכופפה, הרימה אותן, מיששה את העור הרך ומה שעשתה בהן אחר כך, גילתה רק לבתה וגם זאת רק אחרי שנים רבות.